I 1944 var alt 550 000 mennesker myrdet i Auschwitz.
Men nå, under noen få uker på våren og forsommeren-
-steg antallet med over 300 000.
Fire år etter at leiren ble åpnet-
-begynte en periode av vanvittig dreping i Auschwitz-
-ulikt alt annet som tidligere hadde hendt i leiren.
Men Auschwitz handlet i 1944 ikke bare om drepingen.
Det fins også en ond hensikt.
Det året sendte nazistene uvanlige bud til nøytrale områder-
-i et forsøk på å forårsake forvirring blant de allierte.
Forstår dere hva dette handler om, kamerater?
Tyskerne ser skriften på vegggen. De vil forhandle.
I ettertid som de allierte fikk vite mer om Auschwitz, økte presset på dem.
Hva skulle de gjøre?
Vi ville at de skulle bombe leiren.
Hundrevis av kom, og vi så opp, men så ingen bomber.
Dette er historien om Auschwitz, nazistene og de allierte i 1944.
En historie om død, svik og mystikk.
Drapsorgie
De fleste som ble myrdet i Auschwitz i 1944 kom fra et land...
Ungarn.
l. mars 1944 inntok tyske tropper Budapest.
Ungarn var for nazistene et rikt land, modent til å plyndres-
-og tross at landet alt var alliert med nazistene,-
-syntes Hitler at ungarerne var upålitelige partnere.
Ikke minst fordi de nektet å deportere 760 000 ungarske jøder.
Kort etter det at de hadde etablert seg i Budapest-
-innkalte SS ungareren Joel Brand-
-som var en av de politisk mest aktive jødene til et møte.
25. april 1944 traff han SS-offiseren Adolf Eichmann.
Vi vet hva som ble sagt fra det forhør britene holdt med Brand-
-liksom vitnemålet hans etter krigen.
Eichmann, beryktet for å ha organisert massemordene på jøder,-
-ga Brand et overraskende forslag.
Jeg er klar til å selge en million jøder til dere.
Hva vil dere ha?
Fruktbare menn og kvinner? Barn? Gamlinger?
Vær så god og sitt!
Herr oberstløytnant...
Du ber meg bestemme hvem som skal leve og hvem som skal dø.
Jeg kan ikke.
Jeg vil ikke miste noen av mitt folk.
Jeg kan ikke selge alle jøder i Europa til deg.
Men jeg kan slippe en million.
Vi er interesserte i varer, ikke i penger.
Reis utenlands-
-og kontakt deres internasjonale organ og de allierte-
-og kom siden tilbake hit med et konkret tilbud.
Vi prøvde å forstå hva som pågikk.
Kanskje bløffet tyskerne oss bare,-
-men vi kunne ikke forstå hvorfor.
Andre hendelser sådde tvil om deres ønske om å selge ungarske jøder-
-ettersom SS-offiseren Rudolf Höss, hadde kommet tilbake til Auschwitz.
Höss ble fjernet fra Auschwitz i november-
-og forfremmet til en jobb i Berlin.
Nå ble han beordret om å dra tilbake til leiren-
-for å overvåke mordet på de ungarske jødene.
I Auschwitz' hovedleir holdt den hengivne nazisten Höss-
-planleggingsmøter med den øverste ledelsen.
Auschwitz ble den største menneskelige utryddelsessenter noensinne.
Höss: "Grunnene bak utryddelsen virker korrekte."
"Antisemittisme er ikke noe nytt. Den har alltid forekommet over alt."
"Den kom bare i rampelyset da jødene presset på for mye for å få makt."
Delvis drevet av disse fordommer-
-forberedte Höss ankomsten av Ungarns jøder til Auschwitz-Birkenau-
-som lå tre kilometer unna Auschwitz' hovedleir.
Han overvåket byggingen av jernbanen-
-som lot nyankomne føres direkte til Birkenau.
Birkenau, som var en del av konsentrasjonsleiren,-
-hadde vært stedet for massemordene i Auschwitz siden 1942.
Her fantes bortsett fra jøder også polske politiske fanger-
-og andre som nazistene så som en trussel mot sitt styre.
De fire krematoriene med sine gasskamre var viktige for virksomheten.
Dit ble de som ble valgt ut til å dø ført for å myrdes og brennes.
Det som ikke kan vises, særlig når det gjelder Birkenau,-
-er framfor alt stanken av brennende lik.
Den spredde seg langt, flere kilometer fra leiren.
Det var ikke slik at ilden bare brant en dag og så sloknet.
Den brant i månedsvis-
-uansett om det regnet eller snødde eller ikke.
Ilden brant hele tiden.
Höss og hans SS-kolleger innså nå-
-at så mange mennesker skulle myrdes-
-at krematoriene ikke var nok. Man gravde enorme kremasjonsgraver.
En prominent besøkende i Auschwitz i mai 1944-
-var ingen ringere enn Adolf Eichmann.
Höss kjente ham godt.
Eichmann var helt besatt av oppgaven sin-
-og dessuten overbevist om at utryddelsen var nødvendig-
-for å beskytte det tyske folket mot jødenes destruktive hensikter.
Jeg husker Eichmanns besøk.
Hele opptredenen hans.
Alle SS-folk hadde samme uttrykk.
De så alltid forbannet ut, for å vise hvor viktige de var.
For å vise hvor betydningsfulle de var.
Samtidig som deportasjonen av ungarske jøder ble organisert-
-lot Eichmann Brand forlate Ungarn 17. mai 1944.
Oppgaven hans var å finne ut om de allierte ville bytte 10 000 lastebiler-
-mot en million jøder.
Det hastet siden deportasjonen alt pågikk i Ungarn.
Den ble utført i samarbeid med ungarske myndigheter.
I den lille byen Sàrvàr, nær den østerrikske grensen-
-forberedte Alice Lok Cahana og familien hennes seg på å dra av sted.
Jeg kom til å tenke på israelittenes uttog av Egypt.
Da vi så kvegtogene, sa jeg til søsteren min, "Det er noe galt."
"De har kvegtog her."
"De kan ikke mene at vi skal dra i kvegvogner."
Så var vi på kvegtoget.
De stengte dørene etter oss-
-og de satte inn en bøtte som toalett-
-og en bøtte for vann.
Jeg sa, at jeg aldri ville bruke toalettbøtten foran alle menneskene-
-uansett hva som skjedde med meg.
Søsteren min og jeg gikk til et hjørne i kvegvognen.
19. mai ankom Joel Brand til Istanbul i det nøytrale Tyrkia.
Han traff ulike jødiske grupper med tilknytning til Palestina.
Dere må innse hva det handler om.
Det begynner å bli hett for tyskerne.
De ser de dårlige tegnene. De vil forhandle.
Hvorfor fins ingen av Jerusalems ledere her?
Det handler om timer. Eichmann venter ikke.
Hver dag pakkes 12 000 om bord på tog.
Vi må straks be Jerusalem om å sende noen som er kjent i verden.
Chaim Weizmann eller Moshe Shertok.
Du kan ikke telegrafere sånt.
Vi vet aldri om telegrammene kommer fram i tide eller er endret.
Vi må sende noen.
-Det går et tog i overmorgen. -For langsomt. Hvorfor ikke fly?
Det er ikke så enkelt, Yoel. Vi får ikke tak i noe fly.
Mens Brand fikk sine første vansker under oppdraget-
-ankom de ungarske jødene til Auschwitz-Birkenau.
Det var generelt forbudt å fotografere i Auschwitz,-
-men et SS-medlem fotograferte denne ungarske transporten.
Ingen vet hvorfor bildene ble tatt,-
-men de utgjør det mest verdifulle beviset på hva som skjedde her.
Nazistene ville se hvem som kunne arbeide og hvilke som ikke kunne det.
Første delen av denne utvalgsprosessen-
-var å skille kvinner og barn fra mennene-
-og siden fra hver gruppe hvem som straks skulle dø.
Da vi ankom, sa jeg til min søster Edith-
-at ingenting kan bli verre enn kvegvognen.
"De vil sikkert at vi skal arbeide og barna får bedre mat."
Akkurat da sa de at barna skulle gå...
Skulle gå...til en annen gruppe.
Gå og still dere hos barna!
Alice, som ankom til Auschwitz med familien sin med et lignende tog,-
-hadde bestemt seg for å være med mødrene og barna.
Hun kunne ikke ha valgt et farligere sted.
Jeg gikk til gruppen med barn.
Jeg var veldig høy for min alder.
Plutselig spurte en tysk soldat, "Har du barn?"
Jeg sa på tysk: "Nei, jeg er bare 15 år".
Da plasserte han meg i en annen gruppe.
Det øyeblikket reddet livet hennes.
Alice ble ført bort fra gruppen med mødre og barn-
-som alle var valgt ut for umiddelbart å myrdes-
-og ble plassert hos gruppen unge kvinner som skulle arbeide som slaver.
Sorteringen på disse bildene tok bare noen sekunder.
Det var en prosedyre som alle nyankomne jøder ble utsatt for.
En tysker skilte oss.
Han søkte etter gamle, og de ble ført til høyre-
-og de unge til venstre.
På den måten skilte de oss.
Den høyre raden førte de direkte til gasskamrene.
Familien min var alt borte og på vei til krematoriet.
De døde straks.
Når de tar deg direkte til krematoriet-
-så eksisterer man ikke lenger etter et par timer.
I gjennomsnitt ble ca 75% av alle som kom fra Ungarn drept straks.
Mens transportene fortsatte til Auschwitz, dro Joel Brand til Syria-
-og 11. juni 1944 traff han en representant for Det jødiske byrået.
Til stede var også en britisk major som spilte inn samtalen.
Brand fikk høre dårlige nyheter.
Hva skjer om du ikke kommer tilbake til Budapest?
Da vil alle ungarske jøder bli myrdet, kamerat Shertok.
Innen to måneder fins ingen igjen av oss, akkurat som i gettoen i Warszawa.
Jeg må dessverre fortelle noe smertelig.
Du kan ikke dra tilbake til Budapest.
Engelskmennene forlanger at du drar til Kairo.
Betyr det at britene fengsler meg?
Vet dere hva dere gjør?
Dette er ganske enkelt mord.
Hvis jeg ikke vender tilbake, vil vårt folk bli slaktet.
Min kone, min mor, barna mine blir de første.
Jeg har kommet hit som sendebud.
Men ikke som sendebud for fienden. Tyskerne er også mine fiender.
Jeg er her som sendebud for en million dødsdømte mennesker.
Deres liv avhenger av at jeg vender tilbake.
Hvem gir dere rett til å arrestere meg?
Hva har jeg gjort mot England?
Britene trodde de visste hva nazistene ville med forslaget.
Tyskerne holdt på å tape krigen.
Den røde armé marsjerte inn i Riket.
Nazistene sa at lastebilene de ville ha i bytte mot jødene-
-bare skulle brukes mot Sovjetunionen.
Heinrich Himmler, som sto bak Brand-oppdraget-
-ville splitte de allierte.
31. mai 1944 ble Brands forslag vurdert i London-
-av en komite i krigskabinettet.
Deres slutning var at ideen om å bytte lastebiler mot jøder-
-var utpressing og skulle avvises.
Men under diskusjonen framkom en mindre edel grunn-
-til å avvise nazistene tilbud-
-som innebar at om det ble akseptert ville det:
"Kanskje føre til at et enda større antall jøder havnet i våre hender".
Kort etter britenes avgjørelse-
-ble USA og Sovjet enige om ikke å forhandle med nazistene!
Tyskerne fortsatte å gjenta at jødene var allmektige,-
-at jødene styrte verdenen.
De fortsatte å påstå at USA og England gjorde alt jødene ba om,-
-men vi innså at det ikke var sant.
At de allierte avviste Brands forslag-
-ble ikke kommunisert til nazistene i Budapest.
Derfor kunne Brands kone Hansi og Rudolf Kasztner-
-gjentatte ganger appellere til Adolf Eichmann at med en gest-
-vise at nazistene var klare til å forhandle med de allierte!
Både Kasztner og Brand vitnet siden om hvordan møtene gikk.
Hvorfor skåner du i det minste ikke barna?
Vi forsikrer at vi tar oss av dem.
Prøv å forstå meg...
Jeg må fjerne den jødiske byllen. Ingen argument eller tårer hjelper.
Du har trolig ingen barn.
Og derfor føler du ingen medynk med dem.
Du tar deg store friheter, fru Brand.
Hvis du snakker slik til meg, råder jeg deg til ikke å komme til meg igjen.
Eichmann ville ikke spare et eneste liv pga. humanitære anmodninger.
Men han og SS var klare til å lytte til et annet argument.
De sa at et tog med jøder kunne forlate Budapest for en sikker destinasjon-
-som en såkalt vennlig gest.
Prisen for hver plass i toget var 1000 dollar.
30. juni 1944 forlot et tog med 1684 jøder en stasjon i Budapest.
En spesialkomite med bl.a. Rudolf Kasztner-
-hadde bestemt den endelige passasjerlisten.
Kasztner liste var med hensikt laget-
-som Noas ark.
Alle og alt skulle være representert.
Hvis disse var de eneste av Europas jøder som skulle overleve,-
-så skulle det være et representativt utvalg.
Men det var en merkelig Noas ark.
Kasztners egne slektninger var kraftig overrepresentert-
-liksom folk fra hans hjemby Kolozsvàr.
Plass ble også gitt til flere hundre rike ungarske jøder-
-som subsidierte alle på toget som ikke kunne betale.
Hvis man må redde livet, så prøver man på alle måter,-
-selv om det skulle være kriminelt.
Ens eget liv kommer først, hva man enn sier.
Da vi satt på toget var vi redde.
Vi visste ikke hvordan framtiden vår ville bli.
Eichmann hadde lovet at toget skulle dra til det nøytrale Sveits,-
-men det gjorde det ikke.
Toget stoppet i Linz i Østerrike-
-og jødene om bord ble bedt om å gå ut og ta en dusj.
Jeg sto naken foran en lege-
-og så veldig stolt inn i øynene hans-
-og tenkte at han skulle få se hvordan en stolt jødinne møter døden.
De fleste av oss visste at i Auschwitz-
-kom det ikke vann ut av dusjene, men gass!
Men ut av dusjene kom fint, varmt vann.
Etterpå kledde vi på oss og vendte tilbake til toget vårt.
Det var en enorm lettelse, siden vi hadde vært klare til å dø der.
Toget reiste videre til leiren Bergen-Belsen i Tyskland-
-der de som var om bord ble i seks måneder-
-før nazistene til slutt lot de fleste reise til det nøytrale Sveits.
De 1600 jøder som hadde reist med Kasztner-toget ijuni-
-utgjorde knapt 0,5% av de ungarske jøder som ble sendt til Auschwitz.
Våren og forsommeren 1944-
-kom å bli den mest hektiske tiden i leirens historie.
De fire krematoriene med sine gasskamre-
-kjempet med å klare så mange som nazistene ville drepe.
To av dem lå her i Birkenau-anleggets vestre del.
Disse gasskamrene lå over bakken.
To til lå nærmere jernbanen som førte nyankomne mitt inn i Birkenau.
De hadde sine gasskamre i kjelleren.
Nazistene hadde økt antallet jødiske fanger i "Sonderkommandoen"-
-som arbeidet i krematoriene-
-for å seg av det enorme antall de ønsket drepe.
Et så stort gasskamre og et sånt krematorium-
-ble nå drevet cirka 100 jøder og bare fire tyskere.
De kvalene Sonderkommandoen led-
-tvang dem, i frykt for sin egen snarlige død, å bistå ved drepingen.
Det er en av de mest sjokkerende delene av Auschwitz' historie.
Når mennesker befant seg i gasskammeret,-
-kunne man høre ens slags stemme som skrek: "Gud!"
Det låt som om stemmene kom fra noen slags katakomber.
De stemmene har jeg fremdeles i ørene mine.
Disse hule søylene inneholdt gasskuler-
-som ble senket ned ovenfra av nazistene.
Det var alltid nazistene som utførte selve drapene,-
-men fangene i "Sonderkommandoen" hadde den grusomme oppgaven-
-å samle sammen likene, heise dem opp-
-og enten brenne dem i krematoriet eller, som stadig oftere, utendørs.
Store transporter kom daglig fra Ungarn.
Man ville raskt gjøre slutt på dem. Det var derfor de trengte gropene.
Fotoet, som en i Sonderkommandoen risikerte livet for å ta,-
-viser lik som ligger i de åpne kremasjonsgropene i 1944.
Hver dag ble det brent lik. Hver dag, hver dag, hver dag.
Man vente seg til det.
Vi visste at om vi ikke gjorde det, ville vi få en kule i hodet.
Man var som en robot.
Om bare mindre grupper skulle drepes, ble iblant ikke gasskamrene brukt.
Sonderkommandoen ble da tvunget til å stå bare noen desimeter fra morderne.
Vi var nødt til å føre dem fram... De ble tatt inn en og en.
Vi tok dem i ørene.
Bak ham sto en SS-mann-
-og skjøt ham i bakhodet.
Han falt ned i en masse blod.
Noen av oss helte på vann.
Etter en stund følte man ingenting. Man brydde seg ikke om noe.
Det er derfor samvittigheten fins inni en og fins der fortsatt.
En annen fins inni meg som forteller meg-
-og nå og da holder meg våken-
-hva som skjedde, hvorfor vi gjorde sånne ting.
På denne tiden kjente de allierte til stedet-
-og dens oppgave som utrydningsleir.
Fra tidlig 1944 økte gradvis kunnskapen om hva som skjedde-
-takket være en håndfull flyktninger fra Auschwitz-
-og gjennom arbeid av det polske motstandsbevegelsen.
Det resulterte i et dokument som sammenfattet det man visste-
-og som fikk navnet "Auschwitz-protokollen".
Skisser viste hvor krematoriene og gasskamrene var i Birkenau.
Det medførte at f.o.m. juni 1944 ba jødiske organisasjoner-
-om at jernbanene til Auschwitz og gasskamrene skulle bombes.
Denne anmodning nådde den amerikanske regjeringen-
-bare noen uker etter D-dagen.
Den assisterende utenriksministeren John McCloy avslo anmodningen-
-og sa at bombing var "umulig" og at den ville lede til-
-"omdirigering av betydelig luftstøtte" som trengtes andre steder.
Støtten for McCloys motstand fins i dette interne memoet-
-der hans egen assistent, oberst Gerhardt, skriver-
-"Jag vet at du vil at jeg skal "drepe" dette..."
I England videresendes anmodningen om å bombe Auschwitz igjen til amerikanerne-
-så selve ideen døde.
Men amerikanerne bombet IG Farben-fabrikken i august 1944-
-som ble bygget i Monowitz, bare 6,5 km fra Birkenau.
Vi hørte flyene komme-
-og vi ville at de skulle bombe leiren, vi kunne i det minste flykte.
Hundrevis av fly kom.
Vi så opp, men ingen bomber falt.
Vi fattet det ikke.
Så Gud hadde absolutt glemt oss-
-og de som kriget hadde glemt oss.
De brydde seg ikke om hva som pågikk, men de visste hva som pågikk.
Under rekognoseringsflyvninger 25. august-
-tok amerikanerne dette fotografiet av Auschwitz-Birkenau.
Hvis det hadde vært mulig å presisjonsbombe-
-krematoriene og gasskamrene, som syns tydelig her-
-og om det hadde fått nazistene til å slutte med drapene i Auschwitz,-
-er en av historiens største ubesvarte spørsmål.
Det som er sikkert er at i Budapest, fikk protestene mot deportasjonene-
-fra flere utenlandske regjeringer, inkludert de britiske og amerikanske-
-en effekt.
Presset ble størst i begynnelsen av juli-
-da ungarerne snappet opp telegrammer som krevde straff for de innblandede.
Den ungarske statsministeren Döme Sztojay-
-og Hitlers sendebud, Edmund Veesenmayer-
-møttes for å diskutere telegrammene.
Vi vet hva som ble sagt fra en rapport Veesenmayer sendte til Berlin.
Vi har et telegram...
...med navnene på 70 tyskere og ungarere...
...man mener er ansvarlige for deportasjonene.
Mitt navn står der.
Og ditt, selvsagt.
Personlig bryr jeg meg ikke om truslene.
Men sånne trusler fra det internasjonale samfunnet-
-påvirket den ungarske statslederen, admiral Horthy.
Da krigen åpenbart gikk nazistene imot,-
-fant han tiden moden til å distansere seg fra sin tidligere forbundsfelle.
Horthy informert tyskerne 7. juli om at deportasjonene må opphøre.
De ungarske myndighetene ville ikke lenger samarbeide.
Etter den offisielle stoppen av ungarske transporter,-
-konsentrerte nazistene i Auschwitz seg på de-
-som hadde vært fengslet i Birkenau en god stund, sigøynerne.
De bodde i familiegrupper under noen av leirens verste forhold.
Atmosfæren var forferdelig, mange av de mindre barna og andre var syke-
-og alle var blandet med hverandre.
Barna skrek etter mat og drikke,-
-men de fikk ikke drikke vannet pga. tyfus.
Franz Rosenbach overlevde-
-bare fordi han ble overført til slavearbeid.
Men moren hans døde i Auschwitz-
-sammen med 21 000 av de 23 000 sigøynere som ble sendt dit.
Det fins stunder som man foretrekker å ikke tenke på.
Det man gjorde mot oss fikk oss til å lure på hvorfor.
Vi ble slått , sparket, fornedret, men man hadde ingen anelse om hvorfor.
Bare for at vi var annerledes.
Under det nazistiske styret-
-led sigøynerne mer enn noen annen gruppe bortsett fra jødene.
Nazistene betraktet dem som asosiale,-
-foraktet deres levevis og mente de var rasemessig farlige.
Kvelden 2. august 1944 begynte nazistene å utslette sigøynerne.
Det ble en av de mest forferdelige enkeltnettene i Auschwitz' historie.
Sigøynerleiren lå nær brakken vår, og vi kunne høre det.
Den natten var utrolig,-
-full av skrik og gråt-
-og røyk og grusomme lyder.
De tok sigøynerne-
-og sigøynerne gråt, de visste hvor de ble ført.
Alle forsvarte seg, forsvarte seg inn i det siste.
De bet, de klorte.
Tyskerne hadde kjørt inn lastebiler.
De kastet barna inn i dem, og om et hoppet ut,-
-brakk de beinet hans med en kølle og kastet ham tilbake-
-så han ikke kunne hoppe ut med sitt dinglende bein.
Da jeg så det, begynte jeg å skrike og folk tok tak i meg, polakker,-
-fordi de var redde for at tyskerne skulle kaste inn en håndgranat.
De rullet meg inn i et teppe for at jeg skulle være stille-
-og satt hos meg.
Sigøynerne ble ført til krematoriet, mange kom hit til krematorium 5,-
-og ble drept i dets nett av gasskamre.
Høsten 1944, etter at sigøynerne var blitt myrdet her,-
-og de enorme transportene med jøder fra Ungarn-
-og gettoen i Lódz i Polen hadde opphørt,-
-sank antallet mennesker som ble drept i Auschwitz-
-til mindre enn 1000 per dag fra mer enn 10 000 i mai.
Sonderkommandoen som arbeidet i gasskamrene fryktet for sine liv.
De byttet oss ut.
Vi visste at våre dager var talte, men vi visste ikke når de tok slutt.
Her i krematorium 4 omkring halv to på natten lørdag 7. oktober 1944,-
-slo Sonderkommandoen tilbake.
De satte fyr på krematoriet-
-og bevæpnet med hakker og steiner angrep de sine SS-vakter.
Sonderkommandoen i krematorium 2 gjorde også opprør.
Etter noen minutters strid mann mot mann med SS-
-flyktet en del inn i den nærliggende skogen,-
-men alle ble senere tatt og skutt.
SS ville også hevne seg-
-på de i Sonderkommandoen som ikke deltok i opprøret.
Det visste ikke hva de skulle gjøre med oss, så de diskuterte det,-
-så ba de oss legge oss ned på bakken-
-og holde hendene bak ryggen-
-og de skjøt hver tredje person.
En del av vennene mine i Sonderkommandoen mistet sine liv-
-og resten av oss måtte gå tilbake til arbeidet.
Det fantes aldri mye håp for oss.
Jeg forteller det som det var.
De drepte oss ikke siden det var 4000 lik som måtte inn i ovnene,-
-og vi var de eneste som klarte av det.
Det var derfor de sparte oss,-
-men etter det tok de... de tok de fleste av oss.
De lot bare 92 stykker leve. Alle andre drepte de.
Samme måned som Sonderkommandoens opprør, skjedde et kupp i Ungarn.
15. oktober 1944 ble Horthys umedgjørlige regime styrtet-
-av den nazistøttede Pilkors-militsen.
Eichmann innkalte omgående Rudolf Kasztner til et møte.
Kasztner skrev en rapport om hva som hadde vært diskutert.
Doktor, jeg er tilbake!
Hør etter. Den nye regjeringen følger våre ordrer.
Så Budapests Jøder deporteres likevel. Denne gangen til fots.
Jødene i Budapest, som så langt hadde sluppet unna deportasjon,-
-var nå Eichmanns mål.
De skulle ikke sendes til Auschwitz, men til Østerrike,-
-der de skulle brukes som slavearbeidere-
-og pga. togmangel skulle de gå dit.
Så i november-
-ble titusener av jøder tvunget ut av Budapest for å vandre vestover.
Mange tusen døde på veien.
Men Eichmann pådro seg misnøye blant overordnede innen SS-
-som var bekymret over, med tanke på hvor dårlig krigen gikk for dem,-
-at så mye potensiell arbeidskraft ble sløst bort.
Derfor ble innkalte Himmler Eichmann til et spesialmøte i desember 1944-
-i sitt private tog.
SS-offiseren, oberstløytnant Becher, som også jobbet i Ungarn, var med.
Etter krigen vitnet Becher om hva som ble sagt.
Slik du fram til nå har utryddet jøder...
Fra nå av beordrer jeg deg til å passe på jøder.
Jeg må minne dere om at det var jeg og ikke du
...som opprettet Rikets sikkerhetskontor.
Og at jeg gir ordrene.
Kan du ikke akseptere det, så si si fra nå.
Himmler visste at den tyske hæren kjempet for å stoppe de allierte-
-og i januar 1945 innså også SS i Auschwitz at slutten var nær.
Alle referanser til dette stedet for massemord skulle elimineres.
Vi våknet midt på natten av lyden fra eksplosjoner.
De sprengte gasskamrene og krematoriene.
Utenfor ventet SS på oss og beordret oss til å marsjere.
Alle som ikke kunne gå raskt nok, ble skutt på stedet.
Vi ankom til Auschwitz 1 klokken 0100 etter ca en times marsj.
Nazistene forsvant igjen som om de var slukt av jorda.
Eva Mozes Kor og 1200 andre fanger som var for svake til å evakueres,-
-måtte i noen dager klare seg selv i Auschwitz' hovedleir.
De fleste vaktene var borte,-
-men en annen SS-enhet var blitt sendt til leiren for å skyte dem.
Ingen fanger fikk overleve så de kunne vitne om hva som hadde hendt.
Mer enn 50 000 andre fanger som ble ansett sterke nok til slavearbeidere-
-måtte marsjere i minusgrader til jernbaneknutepunkt-
-der de ble satt på tog og sendt vestover.
Hvis noen bøyde seg for å ta bort leire og snø fra skoene, så ble de skutt.
Det var slutten.
Vi fikk ikke bøye oss ned. Vi fikk bare gå fort...fort...fort.
På begge sider av veien var det grøfter, store grøfter.
Grøftene var fulle av lik.
Med på marsjen var også, i det kaos som retretten utgjorde-
-de som aldri trodde de skulle forlate leiren levende, Sonderkommandoen.
Vi overlevde fordi russerne var på vei fra Krakow-
-og tyskerne fikk panikk.
På hvert sted vi gikk til-
-spurte tyskerne en om gangen om man hadde arbeidet i Sonderkommandoen.
Men vi tidde.
Da de kom fram til jernbanen,-
-ble Auschwitz-fangene satt på åpne vogner for å fortsette vestover-
-når det var ned til minus 20 grader.
Vognen var svært full. En reiste seg.
Han var tysk.
Han sa at han var tysk, kanskje en straffange, hvem vet?
Han ville sitte ned. Han kunne ikke stå lenger.
Han sa: "Jeg har noen sigaretter. Får jeg sette meg?"
Ja, jeg likte jo sigaretter.
Han ga meg to eller tre sigaretter. Jeg reiste meg og han satte seg.
Da sigarettene var borte etter 5-10 minutter, sa jeg: "Opp!"
"Opp! Reis deg!" Han reiste seg ikke opp.
Så jeg og et par av vennene mine satte oss på ham.
Etter rundt 30 minutter var han kvalt-
-og vi kastet ham ut av vognen.
Jeg var lykkelig. Hvordan jeg følte meg?
De drepte hele min familie, rundt 30-40 personer-
-og jeg drepte en tysker... Det var ikke noe.
Det var mord, ikke sant? Du myrdet en medfange.
Jeg var lykkelig da, siden han var tysk.
Jeg skulle ikke ha gjort det mot... Jeg hadde ikke gjort det mot en av oss.
Uansett... Jeg ville sitte ned, siden jeg også var sliten.
Hvorfor skulle han leve bare fordi han ga meg to eller tre sigaretter?
Han ville ikke reise seg, så vi satte oss på ham og han døde.
Enkelt.
De tyskere som deltok i drapene i Auschwitz-
-visste at de var enda mer utsatt for hevn siden krigen snart var slutt.
Medlemmer i SS, som Rudolf Höss, den tidligere kommandanten i Auschwitz,-
-prøvde nå unngå å bli fanget.
Hvordan Höss og kollegene hans prøvde å unngå rettferdigheten-
-og de alliertes forsøk på å tiltale dem-
-er en av de mest problematiske episodene i hele denne historien.